Димитър Донев
Вместо реквием
Поема

chitanka.info

В памет на дядо ми Захари Ангелов Донев,

загинал на фронта при връх Китка през 1913 година.

1.

Мокра земя,

кал

и разстреляни селяни —

рано

скосени

ръкойки

разхвърлени.

Огнени сърпове

спорят

и порят

на кърпи

простора,

птици опърпани

крият

в крилата си

слънцето.

2.

А пред дворове

и порти протрити

славят с гъдулки убитите

и се раздават

закръглени пити.

Майките

рожбите

раждат

сред нивите,

хлипа

в гърдите им

дрипава

мъката.

Кой ще догледа

деца недогледани?

Кой ще погали

жени непогалени

любени —

недолюбени,

любили —

недолюбили?

3.

Ронят се сълзи

от свещи

и хора.

Стапят

се свещите,

стапят се

хората,

вдига се мъката

скръстила

пръсти

напукани.

Ти ли си майчице?

Плачеш ли,

плаче земята —

черна светиня.

Няма го вятъра —

южният вятър,

нейде замина.

Портата стара —

стара остана,

клоните голи.

Как през живота си,

още отрано

да не се молиш.

Чуждите ниви —

дългите нощи

те състариха.

Свърши войната.

Няма го още.

Где го убиха?

4.

Три пъти

в утрото

слънцето блесва,

блесва

и пак се прикрива.

Три пъти

плесват

петлите

с крилата си

в стрехи крайпътни,

далечни

и сиви.

Дрехите вече

загниват в пръстта,

а неизпраната кръв

избуява над нея,

в цвят аленее

до дънер кръстат.

Идва задушница

кърваво алена.

Пак ще засветят

звездите бъкърено

и като

хиляди свещи запалени

ще догоряват

и капят по къра.

А незаритите

още очаквани,

срити с пръстта

от куршумите,

чужда земя

ще целуват завинаги,

вместо Балкана и Тракия.

5.

Слушайте хора!

Пейте за тази земя!

Тази земя,

под нозете на живите.

Ралото вбива гръбнак

и разрива пръстта,

майките сеят

накъкрено семето.

Пейте за тази земя

и за ръцете корави,

късали китки от здравец,

скътвали

в кърпи некърпени

цвете

и хляб неначенат.

Тази нощ

с влака

се връщат

войниците.

Майките, слезли

нощес от иконите,

бързат,

с напукани устни

целуват нощта

и като стадо

децата невръстни

хукват

по пътища пусти

пред тях.

Тази нощ

с влака

се връщат

войниците…

6.

Тихо е.

Тихо.

Бавно и плавно

на пръсти луната

качва се по стъпалата

от облаци

и като царски придворни

звездите

правят ѝ път,

за да мине.

А през баири

и свлачища орни

влачат се хора

и техните сенки

стягат сърцето

на земната мъка.

Сякаш

от долна на горна земя

мести се пъкъла.

7.

Хора,

искам да питам.

Колко лица има мъката,

мъката —

непогребана,

дето в сърцата завинаги

живи

при мъртви погребва?

Казват,

че идвала

в плесен зарината

суха,

немита,

раздърпана

и като облак чер ронела

едри сълзи

върху кърпите.

Казват,

но где са мъжете,

бащите,

гдето заминаха с песен,

с песен

и блеснали щикове.

Няма ги!

Няма ги!

Няма ги!

Вятърът свирва и хуква.

Кука сред път кукувицата —

нощната птица.

Няма ги!

Няма ги!

Няма ги!

8.

Стига сте плакали

чакали,

чакащи

жадни очи.

Трижди по-черни

са станали дните

от влагата.

Слънцето вече протяга

стопръстни лъчи,

за да обгърне

земята

и прага ви.

Стига сте плакали!

Много са живите

на земята родени,

непогребани —

непобедени.

Стърмен — София

1962–1963 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.